NAZISTERNE
En advarsel fra historien
Fascismen blev født i Italien.
En alliance mellem fascistregeringen i Rom og nazistregeringen i Berlin -
- virkede naturlig.
Men den 19. juli, 1943, skete det utænkelige. Rom blev bombet.
I '43 var næsten 200000 italienske soldater døde eller savnede.
Den italienske alliance med tyskerne havde kun ført til elendighed.
I de fire krigsår-
blev det halve af Italien ødelagt -
og alle forstod at krigen var tabt.
Alle mente at Italien ville trække sig ud -
og at man ikke ville følge Mussolinis linje.
Den 24. juli, 1943, sammentrådte fascisternes storråd -
- og udtrykte mangel på tillid til Benito Mussolinis lederskab.
De stemte for at kongen skulle få> kontrollen over krigsmagten tilbage.
Benito Mussolini var den første fascistdiktator.
Hans succes havde inspireret Hitler og nazisterne -
- men nu havde italienerne fået nok af ham.
Kongen kaldte Mussolini til et møde den 25. juli, 1943.
Mussolini fik at vide at han var afsat som Italiens premierminister.
Han forlod kongens hus klokken 17. 20.
Så snart Mussolini kom ud blev han arresteret af italiensk politi-
- og ført til fængslet.
Italienerne jublede.
De var frie fra Mussolini og kunne gå over til den vindende side.
Den nye regering kapitulerede, og i oktober 1943 -
- erklærede den krig mod den tidligere forbundsfælle - Tyskland.
Ikke særligt ærefuldt.
Det er ikke særligt ædelt at forråde en ven eller allieret -
men det sker.
Af og til er vi mere realistiske end tyskerne.
Derigennem er vi ikke den nuværende leder tro, og så videre.
Jeg siger ikke at det er ædelt, men det er vores natur.
Hvis italienerne kunne afsætte Mussolini 1943, da de så -
- hvad vej krigen gik, hvorfor kunne tyskerne så ikke afsætte Hitler?
Hvorfor kæmpede tyskerne til det sidste?
Kæmp til det sidste
Den, der ville fjerne Hitler var tvunget til at komme tæt på ham -
- og det var ikke let.
Under størstedelen af krigen gemte sig Hitler i Ulveskansen -
- i det som da var Østpreussen.
Han var beskyttet af minefelter, pigtråd og sin tro SS-livvagt.
Samtaler med militærlederne tog det meste af Hitlers tid i Ulveskansen -
- og langt ind i krigen kunne Hitler stadig styre folk omkring sig -
- med styrken i sin personlighed.
Jeg respekterede ham dengang.
Han imponerede på mig og han holdt mig meget spændt.
Når jeg var i nærheden af ham var jeg altid på min vagt.
Hitler havde en særlig evne til det.
En, der næsten var klar til at tage livet af sig, -
kunne han genoplive så han følte at han ville holde fanen højt -
og dø i kamp. Meget mærkeligt.
Generalstabsofficer
Jeg så hvordan folk kom og sagde til ham, "det går ikke længere".
Han talte med dem i nogle timer og så var de klar til at forsøge igen.
Sidst i 1943 stod det dog klart at Tyskland var ved at tabe krigen.
I november 1942 var nazisternes og deres Europaallieredes område -
- nået sin kulmination.
Godt et år senere, i slutningen af 1943 -
- avancerede Sovjetstyrker hurtigt i øst.
De allierede avancerede gennem Italien -
- og begyndte at samles i Storbritannien til D-dagen.
Men det var østpå at tyskerne led de største nederlag.
Fire millioner tyske soldater havde en Sovjetstyrke -
- på godt seks millioner imod sig.
Hitler havde sagt at det ville blive en anderledes krig. En udryddelseskrig.
Denne specielle krig var en grund til at tyskerne kæmpede til det sidste -
- for i Østeuropa mente nazisterne at de kæmpede mod undermennesker.
Ja, der var børn blandt dem også.
Alle blev skudt uden nåde.
SS ingeniørbataljon Østfronten
De skød børnene foran kvinderne -
og så skød de kvinderne.
Det var sadistisk. En del officerer kunne lide sadistiske ting.
De kunne lide når mødrene og børnene skreg.
De kunne virkelig lide det. Jeg ser dem ikke som menneskelige.
Bag de tyske linjer gjorde partisaner modstand mod nazisterne-
- og de blev henrettet uden videre hvis man fik fat i dem.
Denne partisankrig gav nazisterne en undskyldning for at myrde løs.
Tysk hærsoldat 1938-1945
Pludselig hørte jeg to skudsalver fra en maskinpistol inde i et hus.
Jeg troede det var partisaner.
Så så jeg at det var en underofficer, -
som havde skudt to ældre russere, der boede i huset, -
helt uden grund.
Jeg spurgte ham om hvordan han kunne gøre sådan noget.
Han havde nok drukket for meget, og han sagde:
"En død russer er en god russer."
Til forskel fra de italienske styrker, begik de tyske styrker -
- utallige grusomheder i Østeuropa.
Denne massakre på polske fanger i Lublin gennemførtes af SS i juli '44.
Men ikke blot SS og dødspatruljerne begik grusomheder.
Det var også mange hærenheder, der var indblandet i grusomhederne.
Denne udryddelseskrig gjorde det sværere at skille sig af med Hitler, -
- som var særdeles ansvarlig for myrderiet.
Næsten alle i nazi-hierarkiet, som f. eks. disse distriktsledere -
- kendte til og bifaldt det forbryderiske myrderi.
Der var endnu en grund til at det var svært at konspirere mod Führeren.
Fra starten af nazibevægelsen havde Hitler opmuntret fjendskab -
- blandt sine favoritter, ofte ved at give to personer næsten samme job -
- mens han betragtede deres interne kampe.
Resultatet var et lederskab hvor alle afskyede og mistroede hinanden.
Göring kunne ikke lide Speer, Ribbentrop, Goebbels og Bormann.
Goebbels kunne ikke lide Göring, Ribbentrop og Bormann.
Ribbentrop afskyede alle disse ledere, og de afskyede ham.
Hele lederskabet var splittet af modvilje og mistænksomhed -
- og alle kæmpede om Hitlers gunst.
Militærets ledere var også gået med til at dræbe kommissærerne i øst-
- og mange følte sig bundet af deres ed til Führeren.
Et anslag mod Hitler ville gøre nogle af disse militærledere til fjender.
En konspiration var kun mulig i største hemmelighed.
Til sidst, næsten et år efter at Mussolini var blevet styrtet-
- tog en officerer fat.
Den 20. juli 1944, i det mest berømte mordforsøg på Führeren, -
- forsøgte Claus von Stauffenberg at dræbe Hitler.
Stauffenberg var den eneste, som sagde, "jeg er klar til at gøre det".
Min opfattelse var at det kun kunne lykkes -
hvis den, der forsøgte af dræbe ham tog livet af sig selv samtidig.
Som palæstinenserne gør i Israel nu.
Selvopofrelse, eller kamikaze.
Stauffenberg efterlod en bombe i sin mappe i konferencerummet-
- i Ulveskansen, og ilede så tilbage til Berlin.
12. 42, den 20. juli 1944, eksploderede bomben -
- mens Hitler blev briefet af militæret.
Karl Boehm-Tettelbach sad på sit kontor i nærheden.
Da jeg kom til kontoret sagde min kollega, "hørte du det?"
Det var en højlydt smæld.
Fem minutter senere så vi gennem vinduet hvordan SS i kampuniform -
omringede vor kasserne, og jeg sagde, "det var mærkeligt".
Bomben ødelagde konferencerummet men eksplosionen blev dæmpet-
- af trævæggene, og Hitler slap med lettere skader.
Nu begyndte jagten på alle, der var delagtige i mordforsøget.
Men langt fra alle officerer stod bag komplottet.
Det var ingen, der spurgte mig, for de vidste at jeg ikke ville bryde eden.
De vidste at jeg var loyal.
Ingen spurgte mig for at jeg tilhørte luftvåbnet, og det var ikke indblandet.
Hvad havde du gjort hvis Stauffenberg havde spurgt dig?
Jeg havde sagt til ham at jeg ville rapportere ham til Hitler.
Jeg havde intet valg. Hvis jeg havde holdt mund med det -
var jeg havnet i deres bog og blevet skudt.
Mine kammerater blev skudt. De nægtede at tale.
Hverken Stauffenberg, Mertz eller adjudant Haeften kunne tale.
De blev skudt øjeblikkeligt. De andre som jeg arbejdede med -
dømtes til døden senere, men de afslørede ikke mit navn.
Jeg skylder dem mit liv.
De afslørede ikke engang navnene under tortur.
Tidligt om morgenen den 21. juli holdt Hitler en radiotale til folket.
Ud over mindre sår og blå mærker, -
- er jeg helt og aldeles uskadt.
Jeg ser dette som en bekræftelse på min opgave fra Forsynet-
- og jeg skal fortsætte med at stræbe mod mit livsmål.
Jeg erkender højtideligt, overfor hele nationen -
- at fra den stund da jeg indså> at krig var uundgåelig-
- og ikke kunne udskydes, -
- har mit liv kun bestået af bekymringer og arbejde.
I utallige dage og søvnløse nætter, -
- har jeg kun levet for mit folk.
Hitler besøgte officererne, som blev såret i eksplosionen.
Propagandafilmene udtrykte glæde over at Führeren overlevede -
- og had til dem, som havde forsøgt at dræbe ham.
Hitlerjugend-aktivist 1938-1945
Jeg var ved at sætte en seddel op om et Hitlerjugend-møde -
da jeg hørte om attentatet mod Hitler.
Jeg blev rasende.
Jeg var rasende over at noget sådant kunne ske.
Det var en frygtelig oplevelse for mig.
Der herskede almen lettelse over at attentatet var mislykket.
Jeg tror at Hitler fik meget sympati takket være det.
Rødderne til Hitlers popularitet, som blev næret af Goebbels i 11 år -
- stak dybt.
Disse breve fra fronten viser hvad mange soldater syntes om attentatet.
Trods at disse breve blev censureret behøvede soldater ikke nævne -
- Stauffenberg og komplottet hvis de ikke ville.
"Denne forbrydelse vækker afsky hos os."
"Officerskorpsets ære er angrebet pga. Stauffenberg."
"Mordforsøget på Führeren er et særligt dystert kapitel i vor historie."
Hitler gav ordre til at krigsmagten skulle længere ind i nazifolden.
Vi er nu politiske soldater.
Vores politiske opgave er følgende:
At sikre vores leverum.
At forsvare vort tyske fædreland.
At forsvare vore nationalsocialistiske overbevisninger.
Vi skal opfylde denne politiske opgave -
for enhver pris, og vi skal sejre til sidst!
Et uovervindeligt herrefolk.
Det var hvordan jeg så tyskerne som ung.
Det er svært at tænke tilbage på den tid -
men vi så på verden med uhæmmet stolthed.
Vi var noget.
Sådan var det når det gjaldt militæret, -
kulturen og økonomien.
Alting fungerede og blomstrede.
Vi fik en perfekt verden serveret.
Propagandafilmene fra denne perfekte naziverden, -
- som viser herrefolkets unge i arbejde, skjulte en anden sandhed.
Til forskel fra Italien var Tyskland blevet en racistisk stat.
Næsten alle tyskere tjente på racismen.
Økonomien hvilede ikke så meget på Hitlerjugend-drengenes arbejde -
- som på de såkaldte underlegne racers tvangsarbejde -
- i de erobrede områder.
Det var slemt at tage en ung dreng, et barn, fra familien -
og sætte ham til tvangsarbejde hvor han blev slået.
Han vækkede mig kl. fem om morgenen.
Jeg begyndte at arbejde i laden, i stalden -
hvor jeg striglede de to heste.
De havde seks køer og grise.
Efter at jeg gjort alt det skulle jeg arbejde i marken.
Det var forår og jeg skulle forberede det hele.
Jeg har aldrig grædt så meget som dengang.
Det var de sidste måneder af min barndom.
I august 1944 var der over 7, 5 millioner tvangsarbejdere -
- i det nye Tyskland.
1, 7 millioner af dem var polakker.
De var jo polakker og vi var de store tyskere.
Det var det vi lærte i skolen.
Det var også det man sagde i Hitlerjugend -
og vi levede totalt efter det.
Gennem min far fik jeg mulighed -
at komme i kontakt med polske tvangsarbejdere.
Jeg tror at jeg opførte mig lige så råt som han gjorde.
Jeg var jo noget særligt, og de var det besejrede polske folk, -
som nu var tvunget til at arbejde her.
Det er en særlig slags slaveri.
Men på den tid gav det dig ingen samvittighedskvaler?
Nej.
En halv million slavearbejdere fra koncentrationslejren, mest jøder -
- led endnu mere end de polske tvangsarbejdere.
Mindst 35000 af dem arbejdede på kemikaliefabrikken IG Farben.
Navnet på lejren hvor arbejderne boede er berygtet- Auschwitz.
Der var to slags lejre i Auschwitz:
Koncentrationslejr for slavearbejderne -
- og udryddelseslejre med gaskamre.
Alle nye sendes til en af lejrene.
Da vi kom til Auschwitz delte de os.
Jeg husker processen.
"Hvad er din profession?" "Jeg er mekaniker."
"Til højre. Hvad er du?" "Jeg er læge."
"Du må lære at arbejde!" Han slog ham.
Kvinder og mænd med børn til venstre -
og de andre til højre.
Naiv som jeg var, troede jeg at de skulle til en familielejr.
Det var til gaskammeret.
Klokken to på morgenen blev vi hentet af en lastbil.
Vi kom til lejren.
IG Farben-lejren. Og folk der sagde:
"Dette er en koncentrationslejr."
"Den eneste måde at komme væk herfra er gennem skorstenen."
At havne i arbejdslejren indebar oftest bare at døden blev udskudt.
En nazilæge værdsatte at levetiden for slavearbejderne -
- var tre måneder.
Vi gik på arbejde i geledder med fem personer i hver.
Jeg forsøgte altid at holde mig i midten -
så at jeg ikke blev slået af SS, og det hjalp.
Jeg er ikke en person, der forsøger at gøre noget - sabotage eller lignende.
Jeg ville holde mig i live.
Jeg ville overleve og se Tyskland blive knust -
og nazismen knuses.
De fleste tyskerne kendte måske ikke til det virkelige Auschwitz -
- men alle tyskere vidste at landet var blevet en raciststat.
Nazisterne sagde konsekvent at alle sande tyskere var overlegne væsner-
- hvilket den her propagandafilm fra 1944 skulle vise.
Det gjorde det sværere at acceptere at de var ved at tabe krigen.
Nazisterne troede måske at problemerne skyldtes -
- at de ikke havde tilstrækkelig mange overmennesker i hæren.
Derfor optog man racemæssigt godkendte udlændinge i SS.
Europas front mod bolsjevismen vokser støt.
I alle europæiske lande skriver flere og flere sig op, -
- som her i Belgien til det flamske regiment.
400000 udlændinge gik med i Waffen-SS.
Mange var motiveret af én ting.
Det var krigen mod Rusland, mod kommunismen og bolsjevismen.
Det var drivkraften for alle, som gik ind i kampen i Europa.
Frivillig i det belgiske Waffen-SS 1943-1945
Der er modbydelige sager. En modbydelig ideologi, -
som manipulerer individet, præcis som kommunismen.
Man kæmpede for at erobre.
For at erobre land, som man havde tabt -
eller for at vinde land fra fjenden.
Man kæmpede med våben, gemte sig bag træer og endte i nærkamp.
Jacques Leroy blev hårdt såret og mistede et øje og en arm.
Nogle uger senere tiggede han om at komme tilbage til sit regiment.
SS gik med til det, og han fortsatte kampen.
Hvad motiverede dig at gå tilbage, -
- efter at du mistede din arm og et øje?
Jeg ville ikke være en middelmådig.
Jeg ville blive hos mine venner-
og ikke miste kontakten med dem.
Jeg følte mig rask. Mine sår var jo helet.
Nok havde jeg mistet en arm og et øje -
men man tænker ikke på den slags når man er ung.
Man påvirkes ikke på samme måde som en ældre person måske gør.
Men mest for at ikke at blive en middelmådig.
Man må have et mål, være det sig godt eller dårligt.
Dårligt for andre, men godt for en selv.
Men det var ikke kun ved fronten at tyskerne tabte krigen.
I krigens sidste fase, tiltog de allieredes bombning af Tyskland.
I de sidste 15 måneder døde 350000 tyskere under bombeangreb.
Det var tre gange flere end under de tre tidligere krigsår til sammen.
Tyskerne kaldte de britiske bombefly for -
"Churchills morderknægte".
Tysk kamppilot 1935-1945
Hvis man var tvunget til at hoppe ud af et bombefly, -
var det ikke morsomt at lande på jorden.
Så kunne hvad som helst ske.
Tyskerne hadede bombningen, men den knækkede ikke deres kampvilje.
Wolf Falck troede ikke at de allierede ville indstille bombningen -
- før end Tyskland var knust som industrimagt.
Målet var at ødelægge Tyskland så vi ikke ville have noget at tabe.
Men vi kæmpede videre for at forsvare vort folk og vort land.
Og der var stærkere grunde til at fortsætte kampen.
Frygten for Sovjetstyrkerne, som rykkede frem.
Begge sider havde begået grusomheder i denne krig, -
- men nu tvang "under- menneskene" tyskerne til retræte.
Tysk hærsoldat 1938-1945
Jeg var skytte i en kampvogn på den tid, og det var virkelig retræte.
Det havde vi aldrig øvet på. Wehrmacht øvede kun på angreb.
En retræte kan let forvandles til en flugt.
Østpå fortsætter vores ledere med at bruge en fleksibel taktik.
Ved at opgive lidt land -
- forhindrer vi at fjenden gør et dybere gennembrud.
Langs de nye forsvarslinjer, har de utrættelige tyske soldater -
- atter vist sin loyalitet mod Führeren.
Det var ikke kun propagandafilmene som forsøgte se lyst på retræten -
- men også vejledningsofficererne, som var i hver enhed.
Mænd som Walter Fernau.
Det var mit job at tale med små militærenheder-
og sørge for at de kæmpede hele vejen.
Politisk vejledningsofficer 1945
Først sang vi sømandssange, og stemningen var høj.
Så sagde jeg: "Vi er her ikke bare for at synge."
"Jeg må tale med jer om den situation vi befinder os i."
Så sagde jeg:
"Hvis vi ser på den militære situation vi nu befinder os i, -"
"-så ved vi at englænderne er tæt på vores grænser."
"Vi ved at russerne marcherer mod Berlin."
"Og vi ved at sydpå har amerikanerne passeret Rom."
"Desuden flyver der masser af fly over vort land dag og nat -"
"- og smider bomber over vores byer."
"Her og nu, så ved vi ikke -"
"- om vores pårørende er faldet som offer for dette -"
"- eller om vores huse står endnu."
"For at kommentere situationen -"
"- kan jeg kun bruge almindelig soldatersprog - det er noget lort!"
Så kom der et "men".
"Men præcis som vi bedømmer den militære situation, -"
"-må Führeren også se den i egenskab af vores øverstkommanderende."
"Han ved måske at det er endnu værre end vi tror, -"
"- men måske ved han at det er bedre."
"Han kan kun kræve at vi fortsætter med at gøre vores pligt, -"
"- mens han finder en god måde at afslutte krigen på."
Præcis som Fernau opmuntrede sine landsmænd til at kæmpe videre, -
- gjorde propagandaministeren Joseph Goebbels det også.
I november 1944 talte han til Volkssturm -hjemmeværnet.
Berlins Volkssturm-mænd...
Som Volkssturm-mænd har I lige svoret eden -
til Führeren, til vort riges frihed og til vort folks fremtid.
For at bevise for jeres folk og for hele verden, -
at langs frontlinjen og på hjemmefronten, -
har Tyskland millioner af mænd til rådighed.
De er fast besluttede på at kæmpe -
og de har en ubøjelig vilje.
De overgiver sig aldrig ved synet af fjenden -
og kapitulerer aldrig.
I Volkssturm var der seks millioner mand, -
- frem for alt dem, der var for gamle eller for unge til militærtjeneste.
De fik at vide at de var den sidste bastion mod bolsjevikhorderne.
Majoriteten af italienerne havde kun kæmpet mod briter og amerikanere.
Ifølge nazi propagandaen var russerne en helt anden fjende.
Dette understreges af Hitler i hans sidste radiotale til nationen -
- den 30. januar, 1945.
Hvor dyb krisen end må være lige nu, -
- skal vi gennem vores uforanderlighed, vores offervilje -
- og vores talenter, overvinde denne krise.
Vi skal holde ud. Det er ikke Centralasien, som skal vinde -
- men Europa, med denne nation i spidsen, som i 1500 år -
- har forsvaret, og fortsat vil forsvare Europa mod landene i øst:
Det stortyske rige - vores tyske nation.
Det var ikke bare rædsel for russerne som fik tyskerne at kæmpe videre.
Det var også rædsel for andre tyskere.
I krigens sidste måneder steg terroren mod civile markant.
I byen Zellingen, fandt en bonde ud af hvad der skete -
- hvis man vovede kritisere nazisterne.
Den 25. marts, 1945, gik det lokale Volkssturm parade udenfor kirken.
De jublede over at fortsætte kampen til det sidste.
De var opstillet i flere rækker.
Der var mindst to eller tre rækker.
Skolepige, Zellingen 1945
"Giv akt!", råbte de. Som barn løb man jo omkring og kiggede.
De jagede os væk, og jeg gik ind på gårdspladsen.
Der hørte jeg mændene råbe, "vi skal holde fronten!"
Så råbte flere mænd, "jaså?"
En af mændene, der havde grinet boede i udkanten af paradeområdet.
Han hed Karl Weiglein, og var en bonde med et iltert temperament.
Zellingen var adskilt fra søsterbyen Retzbach af floden Main, -
- så Weiglein blev ikke glad da nazisterne to dage senere -
- sprængte broen over floden så de allierede ikke kunne bruge den.
Weiglein mente at de, der havde sprængt broen burde hænges.
Desværre hørte en af dem det, og Weiglein blev arresteret.
En krigsret blev sammenkaldt, og Walter Fernau fik ordre til -
- at agere anklager.
Han sagde: "Du kan overtage som anklager nu. Det er en enkel sag."
"Jeg forbereder henrettelsespelotonen."
Krigsretten blev afholdt i et hus nær paradeområdet.
Falske anklager om sabotage blev føjet til anklagen mod Weiglein, -
- og mens Walter Fernaus chef forberedte henrettelsen, -
- fremlagde han sin påstand.
Så sagde jeg til retten: "Med disse anklager som grund, -"
"- opfordrer jeg retten til at dømme Weiglein til døden."
I synes måske at jeg er et brutalt svin, -
men dengang mente jeg faktisk ikke at det var en for hård straf.
Dommeren havde bestemt at det skulle være en hurtig krigsret -
og så kunne ikke jeg kræve tre eller seks måneders fængsel.
Det havde været som at sige til alle de andre soldater:
"Begå forbrydelser, så bliver I låst inde i seks måneder."
"Når I bliver løsladt er krigen slut, de andre er døde og du er i live."
Karl Weiglein blev ført hen til et træ i nærheden.
Der fik han en løkke om halsen, mens hans kone så på fra huset.
En nabo hørte hvad, der skete.
Kvinden i nabohuset, og det var hans kone, -
råbte gennem vinduet: "Hvad har han gjort jer?"
Hun blev bedt om at være stille og lukke vinduet.
Karl Weiglein var et af tusinder af ofre for disse krigsretter.
Fernau fik seks års fængsel for sin indblanding i Weigleins død.
Det kan ikke beskrives hvordan det må være at se sin ægtefælle, -
som man har været gift med i 40 år eller mere, -
blive hængt lige udenfor huset af nogle galninge.
- Og du var en af de galninge? - Ja, det kan man sige.
Berlins ruiner blev Hitlers sidste tilflugtssted mens Sovjethæren -
- rykkede vestpå.
Ikke engang Goebbels propaganda kunne skjule virkeligheden nu.
Führeren var blevet en skygge af sit gamle jeg.
Hitler var en syg mand på det tidspunkt, -
med svær lammelse i højre arm, -
slæbende gang og han så dårligt.
Generalstabsofficer
Alt skulle skrives med store bogstaver.
Men han havde ikke mistet noget -
af sin dæmoniske udstråling.
Han var en mand som var mentalt syg, og det i sådan grad, -
at han identificerede sig overdrevent med det tyske folk.
Han levede det virkelig ud.
Han var overbevist om - og det hørte jeg ham sige -
at når det var forbi for ham og nationalsocialismen, -
kunne det tyske folk ikke overleve.
Dets skæbne var at blive tilintetgjort. Det var sindssygt.
Men også i den sidste desperate tid, forblev Hitler Tysklands leder.
Italienerne vendte sig til kongen da de blev trætte af Mussolini, -
- men i Tyskland havde Hitler al magten.
Han var både Tysklands statsoverhoved og rigskansler.
Prisen tyskerne betalte for at have Hitler som leder, blev større -
- for hver dag krigen fortsatte.
Hitler bad sine generaler glemme medlidenheden og være brutale.
Sovjettropperne viste at de havde lært den lektion af nazisterne.
På den sidste dag i Hitlers liv, den 30. april 1945, -
- gik Sovjettropper ind i og ødelagde den østtyske by Demmin.
Man måtte nu høste konsekvenserne af lidelsen hæren havde sået i øst.
Waltraud Reski var 11 år.
Hun så hvad russerne gjorde mod kvinderne, bl. a. hendes egen mor.
Kvinderne var forklædt, men man ser hvis nogen har kvindelig figur.
De fandt min mor om og om igen, og behandlede hende frygteligt.
Man kan ikke at forestille sig hvordan det var for hende -
at blive voldtaget ti eller tyve gange om dagen.
Så er man knap nok et menneske længere.
Min mor blev en helt anden person resten af livet.
Frem for at udholde det, begik godt 900 personer i Demmin selvmord.
Hundreder druknede sig i floderne omkring byen.
Kvinder, som holdt sine børn i hånden løb mod vandet.
Også hele familier, inklusiv gamle personer, gjorde det.
Mange bandt sig sammen.
Jeg forstod ikke hvad de gjorde.
Der var også dem, der løb frem og tilbage langs floden -
og børn, der havde mistet deres familier.
Og så det grusomme syn af dem, som havde druknet sig aftenen før.
Disse opsvulmede, rødblå kroppe.
Mor tog fat i os og ville løbe ud i vandet med os.
Vi skreg begge to, og min mormor fik os stoppet -
lige inden vi nåede frem til floden.
Det var Hitler og nazisterne, der var skyld i denne lidelse i Tyskland.
Nu skulle Führeren også tage sit liv -
- men først da Sovjettropperne blot var nogle få meter fra ham.
Han skød sig selv halv fire om eftermiddagen, den 30. april 1945.
Nazismen var knust, men til en frygtelig pris.
Der var mange grunde til at tyskerne havde kæmpet til det sidste.
Ude af stand til at skille sig af med Hitler, og frygten for Sovjetstyrkerne.
Et folk de havde lært knap nok var menneskeligt.
Hitler havde lovet at efterlade et stort og stærkt Tyskland.
I stedet gav han verden en helt anden arv.
Ny viden om hvad mennesker er i stand til at gøre.
Den tyskfødte filosof Karl Jaspers, der selv blev forfulgt af nazisterne -
- skrev efter krigen:
"Det, der skete er en advarsel. Glemsomhed er skyld."
"Det var muligt for dette at ske -"
"- og det er muligt at det kan ske igen, når som helst."
Danske tekster: Johnny Pedersen www.cueballweb.com